Vyhľadávanie v online časopise
Online časopis
Niekoľko úvah o uznaní dlhu
Autor sa v príspevku zaoberá podstatou uznania dlhu ako zabezpečovacieho inštitútu z hľadiska slovenského práva. Dospieva pritom k záveru, že význam uznania dlhu sa nevyčerpáva v účinkoch na premlčanie a v založení domnienky trvania dlhu v čase uznania. Význam uznania dlhu podľa neho spočíva aj v tom, že sa dlžník vzdáva svojich právotvorných oprávnení a trvalých námietok, ktorými by sa mohol voči veriteľovej pohľadávke brániť a o ktorých v čase uznania vedel alebo mohol vedieť (mal s nimi počítať).
Úvod
Uznanie dlhu je v zmysle Občianskeho zákonníka jedným zo spôsobov zabezpečenia pohľadávky. Úprava tohto inštitútu je viac než stručná. Obmedzuje sa len na vymedzenie účinkov uznania dlhu, a to z hľadiska dôkazného bremena a z hľadiska premlčania. Z prvého hľadiska je účinkom uznania dlhu to, že v prípade,
"[a]k niekto uzná písomne, že zaplatí svoj dlh určený čo do dôvodu aj výšky, predpokladá sa, že dlh v čase uznania trval"
(§ 558 prvá veta OZ). Z hľadiska premlčania je zas účinkom uznania dlhu to, že právo na splnenie uznaného dlhu sa premlčí až za 10 rokov (§ 110 ods. 1 OZ).Stručnosť právnej úpravy spôsobila, že sa v súvislosti s uznaním dlhu nakopilo viacero otázok. Sporné bolo najmä to, či sa dlh dá platne uznať aj pred jeho zročnosťou. Otázne bolo aj to, či uznanie premlčaného dlhu vedie k novému plynutiu premlčacej lehoty, a ak áno, či tento záver platí aj vtedy, ak dlžník o premlčaní nevedel. A nejasné bolo taktiež aj to, či možno uznať aj dlh, ktorý už bol uznaný či súdom priznaný.
1)
Riešenie týchto otázok priniesla ako obvykle až súdna prax. Tak napríklad Najvyšší súd SR nedávno potvrdil, že dlh možno platne uznať aj pred jeho zročnosťou (uznesenie Najvyššieho súdu SR sp. zn. 4 Obdo 92/2019 z 29. 10. 2020). Už skôr zas Najvyšší súd ČSSR judikoval (pri absencii dnešného § 558 OZ), že k uznaniu môže dôjsť aj po premlčaní dlhu a že uznaním začína plynúť nová premlčacia lehota aj vtedy, ak dlžník o premlčaní nevedel (R 51/1968). No a ešte predtým ten istý súd a po ňom aj Najvyšší súd ČSR dospeli k záveru, že platne sa dá uznať aj dlh, ktorý už bol uznaný dlžníkom či priznaný súdom (R 1/1961, R 32/1979).Mnohé z otázok týkajúcich sa uznania dlhu teda už vyriešila judikatúra. Zdá sa však, že tak urobila bez toho, aby úplne ozrejmila teoretické pozadie, teda podstatu, resp. význam uznania dlhu ako právneho inštitútu. Práve preto bude cieľom tohto príspevku vymedzenie tejto podstaty a významu z hľadiska súčasného občianskeho práva a následne aj konfrontácia tohto vymedzenia s niekoľkými praktickými otázkami, či už riešenými, alebo neriešenými súdnou praxou. Menovite pôjde o otázku uznania nezročného dlhu, otázku uznania neexistujúceho dlhu a otázku, či má uznanie dlhu vplyv na premlčanie, ak bol dlh v čase uznania už premlčaný a dlžník o tom nevedel. A celkom na záver ešte preskúmame možnosť zriadiť notársku zápisnicu ako exekučný titul v čase, kedy dlh
ešte
neexistoval.1. Historické a komparatívne súvislosti
Pred tým, ako sa dostaneme k skúmaniu podstaty a významu uznania dlhu v slovenskom práve, stručne načrtnime, ako sa k uznaniu dlhu pristupovalo v priebehu rokov a ako sa k nemu pristupuje v niektorých nám blízkych právnych poriadkoch.
Uznanie dlhu má svoj pôvod predovšetkým v rímskom
constitutum debiti proprii
, ktorým dlžník sľuboval veriteľovi splniť svoj vlastný dlh. Takéto
constitutum
kreovalo novú obligáciu stojacu vedľa tej starej. Obe obligácie boli do istej miery od seba nezávislé, hoci podmienkou vzniku tej novej bola existencia starej. Veriteľ sa mohol rozhodnúť, ktorý záväzok bude žalovať. Ak však došlo k uspokojeniu jedného záväzku, zanikol aj druhý (D. 13, 5, 18, 3).
Constitutum
tak posilňovalo veriteľovu pozíciu tým, že mu poskytovalo novú žalobu popri žalobe z pôvodného dlhu, čo mohlo byť preňho osobitne výhodné vtedy, ak stará žaloba patrila medzi
actiones temporales
, keďže žaloba z
constitutum
patrila medzi
actiones perpetuae
, ktoré sa vyznačovali dlhou premlčacou lehotou.
2)
V dobovom rakúskom práve sa o uznaní hovorilo, nie úplne presne, ako o kumulatívnej novácii. Podobne ako v rímskom práve aj v rakúskom práve sa uznaním dlhu kreovala nová obligácia. Veriteľ preto mohol svoju žalobu oprieť o ktorúkoľvek z nich. Nová obligácia však bola akcesorickou obligáciou, zánikom pôvodnej obligácie preto zanikla aj tá nová. Dôsledkom akcesority bolo aj to, že dlžník sa mohol voči novej obligácii brániť všetkými námietkami, ktoré mal proti tej pôvodnej, s výnimkou tých, ktoré boli uznaním vylúčené.
3)
Sporným však bolo, či tieto námietky mohol uplatniť bez ďalšieho alebo len v prípade, ak dlh uznal v omyle.
4)
Aj v uhorskom práve sa k uznaniu pristupovalo obdobne. Výstižne to vyjadril Š. Luby, keď písal, že uznaním dlhu
"zakladá sa nový právny dôvod, odlišný od právneho dôvodu, z ktorého vznikol pôvodný záväzok. Tento pôvodný záväzok sa uznaním dlhu nezrušuje, naopak, posilňuje a zaisťuje, lebo dlžník po uznaní dlží to isté plnenie z dvoch právnych dôvodov: to poskytuje veriteľovi väčšiu istotu."
5)
Pokiaľ ide o komparatívny pohľad, veľmi stručne možno zhrnúť, že uznanie dlhu môže mať viacero podôb.
Štandardne sa rozlišuje medzi riadnym uznaním a faktickým uznaním: kým riadne uznanie spočíva vo výslovnom prejave dlžníka, faktické uznanie je založené na faktických úkonoch, z ktorých sa vôľa dlh uznať len vyvodzuje (napr. platenie časti dlhu alebo príslušenstva).
V nemeckom práve sa ďalej rozlišuje medzi abstraktným, kauzálnym a konfirmačným uznaním dlhu. Pri abstraktnom uznaní (§ 781 BGB) vzniká na základe jednostranne zaväzujúcej zmluvy nový záväzok, ktorý je nezávislý od pôvodného dlhu. Tento nový záväzok môže vzniknúť na účely splnenia pôvodného záväzku (
solvendi causa
); v takomto prípade ide vlastne o danie namiesto splnenia (
datio in solutum
), kde sa pôvodný záväzok splní tým, že veriteľ prijme od dlžníka nový záväzok vyplývajúci z uznania dlhu. Alebo môže nový záväzok existovať popri pôvodnom. V takomto prípade dlžník ponúka veriteľovi nový záväzok, z ktorého plnenia sa uspokojí aj ten pôvodný. Ide tu teda o danie k splneniu (
dation solutionis causa
), kde veriteľ môže požadovať splnenie ktoréhokoľvek záväzku; uspokojenie jedného však spôsobuje zánik druhého. V oboch prípadoch má dlžník - vzhľadom na abstraktnosť nového záväzku - obmedzené možnosti namietať vady pôvodného záväzku. Na druhej strane vzhľadom na to, že v nemeckom práve sa uznanie dlhu považuje za plnenie (§ 812 ods. 2 BGB), dlžník sa môže brániť námietkou bezdôvodného obohatenia, ktorú však nemá, ak o neplatnosti pôvodného záväzku vedel (§ 814 BGB). Abstraktným uznaním dlhu začína pri pôvodnom dlhu plynúť premlčacia lehota odznova, a to v dĺžke, ktorá je pre tento dlh ustanovená (§ 212 ods. 1 bod 1 BGB). Dlh z uznania sa premlčiava samostatne v štandardnej premlčacej lehote 3 rokov (§ 195 BGB). Pokiaľ ide o kauzálne uznanie, nazývané aj deklaratórnym, nemecké právo ho výslovne neupravuje, hoci ho judikatúra i právna náuka pripúšťa. Aj toto uznanie vzniká na základe zmluvy. Na rozdiel od abstraktného uznania nemá kauzálne uznanie za cieľ vznik nového, samostatného záväzku, ale len odstránenie spornosti alebo pochybností ohľadom existujúceho záväzku. Ide tu vlastne o formu urovnania; na rozdiel od neho však ústupky robí len uznávajúca strana. Kauzálne uznanie nemení príslušnú premlčaciu lehotu uznávaného dlhu. Tá však začína plynúť odznova (§ 212 ods. 1 bod 1 BGB).
6)
Popri abstraktnom a kauzálnom uznaní dlhu sa pripúšťa aj jednostranné uznanie prostej existencie dlhu (konfirmačné uznanie), ktoré slúži len na oznámenie ochoty plniť veriteľovi, aby sa zabránilo okamžitému vymáhaniu zo strany veriteľa alebo aby sa uľahčilo dokazovanie v tom zmysle, že to bude dlžník, kto bude niesť dôkazné bremeno o tom, že dlh neexistoval; vzhľadom na to, že takéto uznanie nesmeruje k vzniku nového záväzku, nepovažuje sa za právny úkon.V súčasnom rakúskom a poľskom práve nie je uznanie dlhu upravené ako osobitný právny inštitút. Vzhľadom na princíp kauzálnosti čisto abstraktné uznanie dlhu nie je prípustné. Uznanie je preto vždy kauzálne. Môže mať pritom dve podoby: ako uznanie konštitutívne a uznanie deklaratórne. Účelom konštitutívneho uznania je odstránenie vážnych rozporov a pochybností o pôvodnom dlhu prostredníctvom ústupkov len jednej strany (čím sa uznanie odlišuje od urovnania, kde ústupky musia učiniť obe strany). V takomto prípade sa vytvára nový záväzok, ktorý nahrádza ten pôvodný a trvá, aj keby sa ukázalo, že pôvodný neexistoval. Ak ale ohľadom pôvodného dlhu nie sú vážne rozpory alebo pochybnosti, potom má uznanie len deklaratórny účinok. V takomto prípade nejde o zmluvu, dokonca ani o právny úkon (prejav vôle,
Willenserklärung
), ale len o prejav vedomosti (
Kenntniserklärung
). Takéto uznanie má význam v súdnom spore, pretože ak sa chce dlžník vyhnúť plneniu uznaného dlhu, musí existenciu tohto dlhu vyvrátiť.
7)
2. Podstata a význam (funkcia) uznania dlhu v slovenskom práve
Ako vyplýva z historických a komparatívnych súvislostí, riadne uznanie dlhu môže plniť viacero funkcií. V prvom rade možno za jeho pomoci urovnať spory a pochybnosti ústupkami len zo strany dlžníka (urovnávajúca funkcia). Ďalej môže uznanie dlhu plniť posilňujúcu funkciu vytvorením nového záväzku, ktorý buď ten pôvodný úplne zruší a nahradí (
datio in solutum
), alebo vznikne popri ňom, pričom bude na veriteľovi, ktorý z nich - či nový, či starý - voči dlžníkovi uplatní (
datio solutionis causa
). Posilnenie postavenia veriteľa v takýchto prípadoch spočíva v tom, že dlžník nebude môcť namietať neexistenciu pôvodného dlhu, ak o jeho neexistencii vedel. A napokon môže uznanie slúžiť len ako potvrdenie existencie dlhu, ktorým dlžník potvrdzuje ochotu svoj dlh splniť dobrovoľne (konfirmačná funkcia).Pokiaľ ide o to, ktorú z týchto funkcií plní uznanie dlhu v slovenskom práve, vylúčiť sa zrejme dá urovnávajúca funkcia. Ako vyplynulo z komparatívneho prehľadu, uznaniu sa táto funkcia priznáva z toho dôvodu, že klasické urovnanie si vyžaduje ústupky z oboch strán; pri uznaní však postačujú ústupky len zo strany dlžníka. V slovenskom práve však takáto urovnávajúca funkcia uznania dlhu nie je potrebná. V zmysle dôvodovej správy k § 321 až 325 stredného Občianskeho zákonníka (zákon č. 141/1950 Zb.) môže byť totiž urovnanie založené aj len na ústupkoch jednej strany. Urovnanie sporov a pochybností jednostrannými ústupkami tak možno dosiahnuť priamo dohodou o urovnaní (§ 585 OZ); nie je potrebné konštruovať urovnávacie uznanie dlhu.
Problematické by bolo aj spájanie uznania dlhu s vytvorením nového záväzku. Podľa § 558 OZ v uznaní dlhu dlžník uznáva, že zaplatí dlh určený z hľadiska dôvodu a výšky. Nejde teda o zaplatenie nového, od pôvodného záväzku odtrhnutého dlhu, ale práve toho dlhu, ktorého existenciu dlžní
Pre zobrazenie článku nemáte dostatočné oprávnenia.
Odomknite si prístup k odbornému obsahu na portáli.
Prístup k obsahu portálu majú len registrovaní používatelia portálu. Pokiaľ ste už zaregistrovaný, stačí sa prihlásiť.
Ak ešte nemáte prístup k obsahu portálu, využite 10-dňovú demo licenciu zdarma (stačí sa zaregistrovať).
Vydanie Súkromné právo 3/2024
![3/2024](/mediagallery/aprs_system/image/magazin_vydanie/types/D1/603.jpg)